PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Ještě skoro ani nevyšlo slunce.
Sho tohle dělá pokaždé, když natáčím.
Jaký druh fotky?
Otočte se a zaujměte pózu.
Stejnou pózu zaujmeme, až se sejdeme na konci písničky.
Tak můžeme.
Připravte se. Teď.
5 ČLENŮ SKUPINY DO TURNÉ VSTUPUJE SE SMĚSICÍ EMOCÍ
„ARASHI: Na cestě.“
JEDNA PARTA
SAPPORO DOME DEN PŘED TURNÉ 5X20
Konečně jsme na místě.
Právě zahajujeme toto dlouhé turné, tak se všichni snažme.
- Promiň, Nassy. - Ano?
Nemůžu tančit otočený zády.
Laser mi nemůže svítit do očí.
Aha, jasně.
Zapněte lasery.
- Ty k „La tormenta 2004“. - Dobře.
Tyhle vypněte.
- Ty uprostřed? - Ty dva uprostřed.
Nebo ty mířící nahoru.
Počkejte tady, ano?
Ale ještě jsme se nepohnuli vpřed, že?
Jak daleko můžeme jít?
Naše pozice.
Dobře, dám to zpátky.
Kdy se to objeví?
Nahoru na 1,5?
Nedokážu vám teď odpovědět. Uděláme to v průběhu.
Myslím, že bychom neměli...
Uprostřed to nepotřebujeme.
Jen uprostřed.
Když vyřadíme prostřední, nasměrujte ty vzdálenější k jeho pozici.
Jaké to tam s tím je?
- Je to úplně jiné. - Takže víc vpředu je lepší.
Je to tady dobré?
Jak to myslíš?
Všichni mě odsud uvidí.
Aspoň lidé vpředu.
Můžeš tam chvíli zůstat?
Dobře.
A tam.
Takhle?
- Ano. - Ano.
- Je tohle dobré? - Take, je to dobré?
Je to stejné v „Aozora Pedal“
i „5x20“.
Jak pohyblivá plošina projede středem, už ji neuvidím.
A „GUTS!“.
Při sloce B u „GUTS!“ přejdeš do pozice prvního refrénu, že?
Když se nás pět příliš vzdálí, nepoznají,
když se od nás Sho oddělí.
Tak to uděláme na 1,5.
Myslel jsem, že si to zítra budeme moct jednou zkusit.
Ale Ninomiya je při prvním refrénu tam, takže já a Aiba musíme projít vpředu.
Krok, krok a krok a pojď,
když se lístky chvějí a tančí.
Tam, jak se všichni posunují
trochu dopředu,
můžeš se podívat, jestli se já a Aiba můžeme na chvíli vyměnit?
Otočím se na svém místě a pak...
Nebo se vyměnit předtím.
Vím, kde mám stát.
Potom, co udělám chaîné otočku, vím, kde jsem,
takže pochybuji, že do sebe vrazíme a spadneme.
Nescházíme u těchhle velkých věcí z cesty?
- Ta velká část... - Nebude to velké.
Pokud to uděláme, bude to po druhý refrén,
nebo to bude až po sloku D.
- Voda přestane padat. - Aha, dobře.
Proč si tuhle část nezkusíte, ať vidíte, jestli vám to vadí?
Tu, kde se vy tři nehýbete.
- Zkuste to. - To je zbytečné.
Bude lepší, když to nebudou dělat současně.
- V náhodných chvílích... - Ano. Sloka D.
Nemáme moc času, můžeme vám to jen říct za běhu?
- My nic nemáme. - Dobře.
Pojďme na to.
Jasně. Pojďme na to.
U poslední „5x20“
řeknu heslo „5x20“.
Dobře.
Neoznámili jsme to,
ale řeknu: „Toto je ‚5x20‘,
napsaná pro tuto příležitost. Ať se vám líbí.“
Tak tam nechme pauzu, kdy tam bude šumění davu,
pak začne hrát hudba.
Ta jedna živá a čtyři...
Vlastně čtyři živé skladby a jedno video,
nerozumím tomu principu.
Bez střídání se mi to zdá špatné.
- Dobře. - Moc písní naživo.
I když je to nízko,
jestli v tom není velký rozdíl, je to lepší dole.
To si myslím.
Když už se ten ocelový rám musí znovu složit, uděláme to.
- Dobře. - Ale použijeme to v Hokkaidu.
Z hotelu vyrážíme v 9 ráno.
To je za čtyři hodiny.
- Ahoj. - Ahoj.
Myslím, že nepůjdu zpátky.
Než se tam dostanu, bude 6 ráno.
Jít spát v 6 ráno a vstávat v 8:30, protože v 9 odjíždíme?
Zapomeňte. Spím tady.
Jdeme do postele.
Dobrou noc. Nashle.
Tady.
PRVNÍ DEN TURNÉ
Vážně?
Kousek předtím.
Od začátku sloky D.
Spolu s bzučením.
Sedm, osm.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest,
sedm, osm.
- Promiňte, pane Matsumoto. - Ano?
Jde o odposlechy.
- O co? - Když se zahajuje.
Aha, jistě.
Ninomiya v ten moment požádal o vyšší hlasitost.
Aha.
Když je to jen v jednom uchu, není nic slyšet.
Ty jsi nespal, co?
Dokonce i v mém snu Matsumoto vylil proteinový nápoj na zem.
Ve snu ti vykládal o proteinových nápojích?
Vážně, mluvil tam o nich.
Doopravdy?
Všechny jsou o ARASHI.
ARASHI, když spím. ARASHI, když bdím.
- Zatraceně! - Musíš být rád.
No jasně.
Tohle je vážně dobré.
Neměl jsem to jíst?
- To byla moje ikura. - Byla tvoje?
Byla tvoje...
Nejdřív dopředu. Zastrč zadek.
Dobře. Posunu ti záda níž.
Tohle nestabilní klepání... Nezvedej zadek.
Udělám to ještě jednou.
Přesně tak. Dobře.
Raz. Narovnej se.
Tři. Dobře.
TURNÉ K VÝROČÍ ARASHI
- Dobře. Připraveni. - Dobře.
- Pojďme. - Pojďme.
Jdeme!
Pojďme.
Ahoj všichni.
Sjedeme to bez zkoušky. Je to vzrušující!
- Je nervózní. - Budu v pohodě.
Náš chlapec je nervózní.
Jdeme na to.
Dobře!
Pět minut!
Dobře! Den první!
- Jo! - Jo!
Tohle bude dlouhé turné.
Jdeme do prvních tří dní tady v Sapporu.
- Jasně! - Předveďme dobrou show
bez zranění a chyb.
- Jasně! - Jasně!
Pojďme od začátku na maximum.
Když se něco pokazí, improvizujte
a celou dobu udržujte oční kontakt.
- Jasně! - Jasně!
Dobře, užijeme si to!
Jste připravení?
- Jo! - Jo!
- Pojďme si to užít! - Jo!
- Bude to zábava! - Jo!
- Je to naše 20. výročí! - Jo!
- Tak ať je to skvělá show! - Jo!
- Jsme v tom všichni společně! - Jo!
- Užijme si to! - Jo!
- Jste připravení? - Jo!
Den první! Do toho!
- Jo! - Jo!
Jdeme na to!
- Hodně štěstí! - Hodně štěstí!
Hodně štěstí!
Až začne „Overture“, začne se pohybovat gondola.
„Overture“ už brzy začne.
Neslyším přes ten hluk.
Úplně nahoru.
Procházejí!
- Řekněte „Nino“! - Nino!
- Chceš si tu sednout, J? - Ano, díky.
Chci, abyste teď všichni zpívali s námi.
Připravte se. Jedem!
- Dám znamení. - Do toho.
Teď je to 25 minut.
To ne! Zbývá jen minuta!
Nashle.
Půjdeme asi za 30 sekund.
Jsme tu na „5x20“.
Je to docela mystické.
Úžasnější než číslo „20“ je to,
že těch „5“ vedle něho se nezměnilo.
Kdyby se to číslo zvýšilo, bylo by to také úžasné.
Avšak pro mě
se to číslo „5“ nezměnilo,
jeho smysl se nezměnil
a takhle daleko jsme došli společně.
Je to pro mě jako poklad.
Ale myslím, že je to především díky našim fanouškům. Děkuji.
Víte,
ani slovy nedokážu popsat
ten obrovský vděk,
který cítím k vám všem,
kteří jste přišli na první den.
Skutečně si toho vážím.
Tímto vám všem chci vyjádřit naše díky.
Chci, aby to nás pět řeklo všem současně.
Vřou teď ve mě silné emoce.
Když jsme začali,
bylo mi 18 let.
A teď
mi brzo bude 38.
Teď jsem tady.
Poslední dobou silněji vnímám,
jak obrovská je
moc hudby a moc písní.
Bez písní
bych nikdy nepotkal tyhle čtyři kluky.
Neviděl bych vás všechny.
Pochybuji, že bych tady stál s tímhle mikrofonem v ruce.
Být znovu tady,
držet mikrofon, myslím, že je to všechno díky vám.
Jsem skutečně naplněný vděkem k vám,
protože je to díky vám všem, že jsem dnes tady.
Odteď
budu držet mikrofon,
a pokud se vám nedaří,
chytnu vás za ruku.
Proč se smějete? To je přece moc milé.
Že? Chtěl bych,
aby se nám všem v životě dařilo a byli jsme optimističtí.
To si přeju.
„Jak se ti v té pětičlenné skupině celých 20 let pracovalo?“
Tu otázku nesnáším.
Poslední dobou se mě na to ptají často.
Než odpovím, říkám si:
„Jak byste to asi mohli pochopit.“
Nebylo to jednoduchých 20 let.
Aby dospělý člověk zasvětil svůj život
společné práci, společnému životu, každý den po 20 let...
Jenom tihle čtyři to můžou pochopit.
Tihle čtyři kluci...
Jak řekl Sho,
náš počet se nesnížil, ani nezvýšil, což je úžasné.
Dojit tak daleko s těmito kluky, to je zkušenost,
kterou se nechci vychloubat.
Na začátku
jsme řekli, že chceme
vyjádřit díky za těch 20 let
každému z 50 000 přítomných.
Dnešní show je vyjádřením 20 let
našeho vděku k vám.
Nás pět to s vámi probralo.
Provedli jsme průzkum.
Mnoho lidí se zapojilo a odpovědělo na otázky,
třeba jaká je jejich oblíbená píseň.
Po tom všem nás pět zazpívalo
tyto písně tak dobře, jak jen je v našich silách.
To je asi všechno.
Snad tímto způsobem
náš vděk
dorazí ke každému z vás.
Toto je píseň, kterou jsme společně složili k tomuto turné.
Ať se vám líbí.
„5x20“.
Připravit. Jedem!
- ARASHI! - ARASHI!
- Dobrá práce! - Skvělá práce.
Mám dost.
Tři! Dva! Hotovo!
Ten začátek
„a Day in Our Life“ v úvodu,
když hrají přes...
hrají jeden přes druhého...
To bolí!
- Dojalo mě to. - Vážně?
To jsem rád. Díky.
Všiml jsem si, že jsi byl nervózní.
Byl jsem hrozně nervózní.
Šlo to vidět.
- Ale bylo to vážně dobré. - Opravdu?
- Ano. - Díky.
Mám velkou radost! Super! Zítra se budu taky snažit.
Co se týká sloky D v „Oh Yeah!“ po mezihře,
Ohno sám zpívá: „Kolo...“
„S tebou za...“ Chci tam lehký důraz.
Která to je? Buď „Happiness“ nebo „5x20“,
změna obrazu není na konci načas.
DEN 2
Svítí na Ohna při refrénu, po konci té mezihry.
Rozumím.
V tom shonu často na druhý den vzniknou chyby.
Jasně.
Vyjdeš a v tu chvíli to poděláš.
Ty vždycky, Matsumoto.
Zakopneš, jen co vyjdeš na scénu.
Stalo se to i v Kohaku.
Šel jsem dopředu a zakopnul jsem.
- No jo. To bylo první den. - První den?
Jdeme na číslo dvě.
Sapporo, den druhý.
- Jdeme na to! - Jo!
Jdeme!
Jdeme asi za 30 sekund.
Připravit!
Sapporo! Skákej!
Dobrá práce.
Bylo jich tam hrozně moc.
Jo, nepočítaně.
Děkuji.
Dones nám ty vařené věci.
Vařené věci.
Taky tam vaříš.
Děkuji.
- Dej si tohle. - Můžu?
Jasně.
Vzal někdo Matsumotovi...
Co to je?
To jsem uvařil.
Omluvte mě.
- Jsi opilý. - Jsem v pohodě.
Děkuji.
- No teda! - To je nezvyklý pohled.
Protože jste řekl, pane Matsumoto, že máte rád mořského úhoře,
nikdo ze členů nesnědl ani jednoho.
- Děkuji! - Je to dobré!
Teď si úhoře můžou dát všichni.
- Děkuji! - Je to výborné!
Dobře, to je z všechno masáže.
Teď si můžeme dát mořského úhoře.
Díky bohu.
Mistře, jednoho mořského úhoře, prosím.
Muž s vrtačkou!
Můžeme si teď vzít mořského úhoře?
- Jistě. - Díky bohu.
Všichni čekají na mořského úhoře.
Jo!
To je rozkošné!
Jsou z nich takové kalhoty.
To je styl Stana Hansena.
Je to horké!
Je to dlouhé turné.
- To je jisté. - Jasně.
- Vidíš... - Ano?
Víš,
chyby
vlastně
- nejsou chyby. - Chyby jsou chyby.
No tak. Přijmi to.
No tak. Je to důležité.
- MJ... - Budeme tam všichni tři.
- Ne, MJ. - „Ne, MJ“?
- Proč? - To je poprvé, co mi tak řekl.
- Vidíš... - Ano?
Tohle je naše životní turné.
Odteď si musíme vážit každého okamžiku.
Zatím jsme to udělali jen dvakrát.
- Pořád jsme svěží. - Tohle je vážně cenné.
- Jen dva z padesáti. - Je to tak.
- Nepromrhejte to. - Nepromrháme ani jedno vystoupení.
Ať to jen tak neproteče.
- Přesně. - Takže,
- nás pět kluků, nebo teď tři... - Dokonči to!
Cože? Jo. Toto je Hokkaidó.
- Hokkaidó! - Ještě je tu zítřejší show.
Nevšiml sis?
Nechal jsem se ostříhat.
- My víme! - Už o tom mluvíš dva dny.
Vůbec jsi to nedokončil.
- Ano! - Ano!
Jsem pod parou.
Ale víte...
V ARASHI jsme... Nevím, jak je to v jiných kapelách,
ale ARASHI celých 20 let vždy hledělo dovnitř.
Myslím, že díky tomu jsme byli silní.
Proto rozumíme tomu, co si ti druzí myslí.
DEN 3
Myslím, že v tom to je.
Jako třeba vidět Aibu.
To, že tam je,
mě vážně dojímá.
PŘÍŠTĚ
Překlad titulků: Lela Bernatova